Жак Вийо
Нищо не трае колкото стонът
Из поемата

Превод от френски: Никола Инджов, 1998

chitanka.info

Кога точно животът се отдели от нас,

на кое място,

при какъв завой на пътя?

По кой от нашите друми обичта изостана,

за да ни каже сбогом?

Нямаше нищо по-тежко от живота на колене,

нямаше нищо по-болезнено от нашите сърца

от окачената на устата ни горчива дума.

Защо извървяхме оголтели това пространство?

В коя от нашите ръце се стаи вятър,

за да разкъса нашите вени и да вкуси нашата кръв?

Да вървим — накъде?

С каква цел!

Да вървим с пленено сърце,

с рани по гърба, където нощта набъбва —

защо, накъде?

Какво бе станало с нас?

Дълги пътища ние пребродихме.

Засяхме нашата мъка

в най-дълбокото място на нашата душа.

Милосърдието на някои хора ни причини болка.

Кой е петимен да завоюва нови континенти?

Да обикнем нови лица — кой желае?

Всичко бе завлечено-отвлечено,

дори и неща, които считахме много наши.

Не се научихме да говорим с вятъра и да тръгнем,

на дънер да поседнем в мига, преди да хванем пътя.

Ние се доверихме на нашата кръв,

без да си спомним, че в други сърца

същата течност кипи

или се пролива — победна веднъж, а веднъж победена.

Какви мълчания ни очакват да ги преминем?

Какви пътеки очакват нашия ход?

Какъвто и да е пътят, той поражда същата болка,

същия страх за живота.

Ние се унищожаваме, свием ли се в нас самите,

ставаме все по-малко човечество.

И сега

сами,

победени,

разбираме, че сме хора,

защото другите преди нас са били хора.

[…]

Много сърца натрупахме в нашето сърце,

много думи в посечения от мотики наш глас.

Оставихме следи по всички пътища

и някои от нас вече не съществуват.

Ръка за ръка със сенки вървим.

Нашият поход е вик застинал.

Всяка наша стъпка е цял един ден.

Всяка дума — хиляди думи, произнесени от потомството.

Какво ще стане с нас след този дълъг поход?

Няма значение дали мрамор или камък увековечават

влажното ни глинено сърце.

Стига ни нашия глас да остане в гласа

на приятеля, на спътника, който ни подаде

ръка, когато падахме вече.

Запълнихме много празнини, които ни завещаха.

Други ще запълнят това, което ние оставим празно.

Нямахме никакво време да измерим наследството.

В чие сърце нашето сърце ще отдъхне?

В чий глас нашият глас ще се обнови?

Нищо не знаем,

изпълняваме дълг, започнал преди нас,

и който няма да свърши с нас.

[…]

Внимание!

Има прах от човека в праха на света.

Кой смени посоката на вятъра?

Кой постави ключалки на житните хамбари?

Кой отклони кинжала към сърцето на човека?

Има хора, които присвояват деня.

Има хора, които пречупват нежността.

Има тенекиен галоп на смъртта,

има златни тромпети, възвестяващи край на живота.

Заробени са носачите на слово,

онези, които мислеха, че стига да изрекат една дума

и всички ще я обикнат и ще я чуят.

[…]

Имаше един град под дъжда на спомените.

Сега има един град под кървав дъжд.

Водата го дели на две и го пълни със зловония,

отмива стени и хора.

Сега има един град под кървав дъжд,

той остава без дървени стрехи и без лиани,

смали се до паважа и до цимента.

Дълги железни корени изследват земята

и поддържат надигнати думи от силиций и вар.

Тук от много време насам животът отмира.

Затваря се в люлките.

Страда в болниците.

И се повтаря. Отива си. Връща се. Напредва.

Прекрасни проститутки като охлюви пълнят улиците.

Скитниците дебнат доброчестивия път.

В дворците, в салоните

мъртви сърца възвестяват необходимостта от мълчание.

Нищо не ще научим от онемелите лектори.

Нищо освен мъртви рози не ще откъснем от човека с фрак.

Как да се вдигнат мъртвите във въстанието

на сенките против смъртта?

Как да се въздигне живота в тези ширини на враждата?

Разтяга се града и радостта се стеснява.

Градът е оголял,

лишен е от слово,

лишен е от хора с мъжка кръв.

Множат се нощните ловджийски, безсловесните скитници.

Ах! Деца се шляят удивени,

разчорлени усвояват нощта и питат

за имената на съзвездията.

Сладки погледи като блато

без ларви, без плесен, без удавници.

Всичко това е по улиците.

Животът, тинята, доброчестието.

Град, построен по ръба на водата

от хора с бронзови профили и блестящи аркебузи.

Няма други паметници, освен на завоевателя

или на жестокия воин, сътворил тази земя по своя път.

Бронз за шпагите и за всички други оръжия,

нищо за лицето на някое дете

или за някой юноша, който расте изплашен,

или за някоя девойка, която умира при раждане.

Цял един град за смъртта.

Дворове без педя земя за игра.

Парк с тесни гробища и изоставени дървета

за влюбени просяци и за избягали луди.

Град, разделен от водите. Зидове, които те удрят.

Мъже, очертаващи пътища,

жени, пълни с проклето семе.

О, град,

гробница човешка!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.